Емил Верхарн
Песен на луд

Превод от френски: Гео Милев, 1920

chitanka.info

Тоз, който нищо не каза,

умря — с задавено сърце —

в часа, когато с трепетни ръце

дванадесетте си удари — и още —

нощта започна в миг да бий

в сърцето на безумните среднощи.

— Увийте го по-скоро в слама вий,

Юмруците вържете и го носете.

Тоз, който нищо не каза,

ми взе сърцето и душата,

и моята коса —

изскубна ми косата,

а после свещи кървави запали

в очите ми окаменели.

— Вържете го, вържете го, мъртвеца,

о, с ярост вий — в саван от слама.

Тоз, който нищо не каза, —

в един широк креват с жена си спеше той,

под мирний покрив свой,

когато аз го хряснах, като звяр,

с един огромен камък по главата.

А зад стената на челото

му моя мозък черен там туптеше;

и ден, и нощ го чувах аз,

как непрестанно ме зовеше —

с един прегракнал, хълцаш глас;

оплакваше се той, че страда,

и че е там, не в мене, — ето пада! —

о, не, — виси той окачен

на гвоздей, нощ и ден, като месо,

на дъното на една черна яма.

Тоз, който нищо не каза, ни с поглед, —

на две сърце му нека разсекат,

и нека той

да си върви в саван от слама.

Жена му пък, за него що ридай,

и, също като псе в нощта,

подир душа му лай —

тя нека млъкне; или нека

да си върви и тя след него,

като слугиня,

или пък по-добре — робиня.

— Вържете вий мъртвеца в слама,

тъй както сухи пръчки в сноп, —

и нека всеки тъпче, нека бий

с крака земята, дето той се скрий.

Аз лудият съм в пустите поля

без край, които вятърът ломи

с големи, с шум размахнати крила,

тъй както мъките всевечни;

луд, който — нека прав, с глава

върху земята, тъй да бъда чак

до бъдните ония времена,

когато пак

ще дойде тук Иисус Христос да съди

душа и дух, тъй както писано е…

И така да бъде.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.